Ziua a 12-a a început cum se poate mai prost: cu o ploicică. Deveneam din ce în ce mai supărat pe fiecare strop de ploaie pe care-l simțeam pe frunte. Eram sătul de ploi. Voiam ca augustul să fie august, nu noiembrie. Acestea erau gândurile pe care le aveam când pedalam pe străzile orașului Drobeta Turnu-Severin în căutare de ceva de mâncare.
Totuși, "ploaia" a fost doar de formă, iar după ce m-am bucurat de o masă copioasă, am putut vizita în voie Cetatea Antică a Drobetei și Piciorul podului lui Apolodor, cel peste care a trecut Armata Romană condusă de Traian acum aproape 2000 de ani. Am concluzionat că deși nu este un oraș deosebit de frumos, Severinul are o istorie fantastică și sunt multe de vizitat în acest oraș.
Pe la ora 12:00 ieșeam din oraș și mă-ndreptam spre Porțile de Fier. În această zi urma să mă reîntâlnesc cu munții, pe care nu-i mai văzusem de mai bine de o săptămână. Prima oprire a fost la vila lui Ceaușescu, pe un deal mai înalt, de unde se vedea barajul Porțile de Fier și o priveliște frumoasă asupra Dunării. Din păcate vila lui Ceaușescu nu mai putea fi vizitată, deși cu ceva ani în urmă, era posibil, eu însumi vizitând-o împreună cu familia când eram in liceu.
De la Vila lui Ceaușescu, tot drumul de-a lungul Dunării este în sine un obiectiv turistic. Este un drum care trece peste viaducte și prin tuneluri si pe tot parcursul acestuia ai parte de peisaje spectaculase asupra fluviului. De fiecare dată când am mers pe acest drum, am avut senzația că mă aflu nu în România, ci într-o țară mediteraneană, iar Dunărea este marea. Acum, fiind cu bicicleta, această impresie era chiar mai puternică, fiind accentuată de mirosul de apă și de sunetul cicadelor, elemente pe care nu le conștientizezi din mașină.
Pe la jumătatea distanței dintre Severin și Orșova există un golf adânc al Dunării, de-a lungul căruia un drum îngust, asfaltat, foarte pitoresc, urcă spre satele aflate în munți. Evident că eu am ales să intru pe acel drum, nu doar pentru a vedea cum arată acel "fiord" al Dunării, ci mai ales pentru a găsi un loc liniștit în care să fac o baie și să mă bucur de apele fluviului. Și nu după mult timp, am găsit mai mult decât un loc liniștit, un loc deosebit: Nautica Bahna - un mic complex turistic, cu mici căbănuțe rustice, aflate exact pe malul apei. Aici am cunoscut oameni foarte simpatici, iubitori de liniște, de Dunăre și de frumos, oameni cu care am stat la povești și am schimbat idei, opinii...
Am părăsit golful foarte împlinit sufletește, după mai bine de 3 ore de relaxare totală în acea oază de liniște. Nu-mi mai planificasem nimic pentru acea zi, decât să ajung în timp util la Herculane, de a campa undeva, și de a fugi la izvoarele termale de pe malul Cernei.
Au urmat peste două ore de pedalat pe un drum național destul de aglomerat, dar am ajuns în Herculane când mi-am propus, înainte de ora 19:00, iar la ora 20:00 eram deja campat și pregătit să mă bucur de ceea ce a mai rămas din zi, mai exact, să ma bucur de apele fierbinți care țâșnesc din centrul pământului și se varsă fix în Râul Cerna, sub pereții imenși de stâncă ale Munților Mehedinți.
Când am ajuns la izvoarele termale, mare mi-a fost dezamăgirea când am găsit puhoi de lume. Nici prin gând nu mi-a trecut să stau să aștept până pleacă puhoiul, așa că am părăsit eu zona, cu intenția de a mă trezi foarte devreme a doua zi și de a reveni.
În ceea ce a mai rămas din zi, m-am plimbat prin Herculane și am admirat arhitectura acestei stațiuni, conștientizând uriașul putențial turistic pe care l-ar avea dacă s-ar dori, și dacă și-ar da cineva interesul... Fiindcă asta e singura bucurie pe care o mai poți avea în Herculane: speranța că această paragină va redeveni o perlă... cum de-altfel era considerată acum peste 100 de ani: Perla Imperiului. Acum... totul stă să cadă...
Негізгі бет 1000 de kilometri prin România - ziua a XII-a: Bine v-am regăsit, munților!
No video
Пікірлер: 12