Hea vaataja, täna mõtiskleme #poliitika ja #tõe vahekorra üle ja seda Hannah #Arendt'ist lähtuvalt.
Kuid laseme tal endal sel teemal rääkida. Ta kirjutab oma essees: "Wahrheit und Lüge in der Politik. Zwei Esseays." Piper, 1972
Järgmist:
Sest poliitika seisukohast on tõde despootlik; ja see on põhjus, miks türannid tõde vihkavad ja kardavad selle konkurentsi ning teisest küljest ei ole sellega kõige paremas suhetes ka põhiseaduslikud valitsused, mis ei talu paljalt sundi.
Faktid on väljaspool igasugust kokkulepet ja vabatahtlikku nõusolekut; kogu jutt õigel infol põhineval arvamuste vahetamisest ei aita selle kehtestamisele vähimalgi määral kaasa.
Me suudame tulla toime soovimatute arvamustega, neid tagasi lükata või nendega kompromisse teha; aga soovimatutel faktidel on kõigutamatu kangekaelsus, mida ei saa kõigutada muu kui räige vale.
Raskus seisneb selles, et faktiline tõde, nagu kogu #tõde, pretendeerib kehtivusele, mis välistab igasuguse arutelu, aga arutelu, arvamuste vahetamine ja vaidlus on kogu poliitilise elu tegelik olemus.
Tõeks peetavad mõtte- ja suhtlusvormid muutuvad poliitilises ruumis tingimata domineerivaks; nad ei arvesta teiste inimeste arvamustega aga teiste mõttetega arvestamine kõigis arutlustes on poliitilise mõtlemise tunnus."
Ahrendt'i üldine seisukoht on, et poliitiline tegevus peaks rajanema tõepärasusel. Poliitilised ideed ja tegelikkus peaksid olema vastavuses.
Kuid Arendt'i arvates on oluline mõista ka vastupidist, et poliitiline tegevus on vajalik ka tõeotsimiseks. On vaja, et avalikus ruumis tegutsevad inimesed jagaksid oma vaateid ja lahendusi kujunevatele probleemidele.
Paradoksaalne on aga see, et tõde kui see on tuvastatud, ei salli enam arutelusid.
Niisiis tõe otsimine ja poliitiline diskussioon on ja ei ole ka samad asjad.
Ahrendt leiab, et kui tõe otsimine on individuaalne tegevus, siis poliitika on kollektiivne tegevus.
Tõeotsimine peaks olema erapooletu, objektiivne, samas kui poliitika on paratamatult parteiline ja subjektiivne.
Arendti ideaali tõe ja poliitika suhete kujundamisel kasutavad tänapäeval paljud analüütikud. Neid ideid on kasutatud sotsiaalmeedia, valeuudiste leviku ja demokraatlike institutsioonide usaldusväärsuse vähenemise hindamisel.
Kuid tõsi on ka see, et vaba arvamuste vahetamine ei taga veel sellel informatsioonil põhinevate otsuseid ellu rakendada.
Põhjus on selles, et faktidel põhinevad tõed opretendeerivad absoluutsele kehtivusele ja see välistab igasuguse arutelu. Kuid just arutelu ja diskussioon on poliitilise tegevuse vältimatu osa.
Tõeks peetavad mõtte- ja suhtlusvormid muutuvad poliitilises ruumis tingimata domineerivaks. Nad ei arvesta teiste inimeste arvamustega.
Niisiis nokk lahti saba kinni. Saba kinni nokk lahti.
Kristlasena aga eeldan, et tõe otsinguks on olulised ka "heldus" ja "headus": Õp 14:22 ütleb: "Eks eksi ju need, kes kavatsevad kurja? Aga heldus ja tõde on nendega, kes kavatsevad head."
Järgmine kord räägime konsensusest ja selle piiridest lähtudes Jürgen Habermase vaadetest.
@JoosepTammo
Негізгі бет Demokraatiast (4): Tõe ja poliitika pingest - Hannah Arendt
Пікірлер