Hea vaataja, täna jätkame oma vaatlusi konservatismist. Seekord on meie fookuses II. Maailmassõja järgne periood.
#Konservatism kujuneb vaba maailma jaoks Ida bloki riikides valitseva sotsialismi vastaseks reaktsiooniks.
Režiim, mis määras elulaadi "raudse eesriide" taga oli ühest küljest nagu progressiivne, käis ju sotsialistlik "uue inimese" kujundamine. Ja seda vastavalt Moskvast tulevatele kommunistliku partei kongresside direktiividele.
Kuid vaba maailma kujundavatest konservatiivsetest vaadetest teadsime me väga vähe. Sest raadiohääledki ülistasid enamasti "vabadust" ja liberaalset demokraatiat.
Seepärast vaadelgem siis mõnda tolle ajastu lääne konservatiivse mõttemaailma esindajat.
Esile võiks tõsta selliseid mõtlejaid nagu Joachim #Ritter (1903-1974) ja Leo Srauss (1899 - 1973). Nende jaoks on kultuur ja selle traditsioonid tasakaaluks moodsa maailma suundumustele.
Vaadelgem kõigepealt Joacim Ritteri seisukohti:
Ta püüdis kirjeldada modernsuse ja traditsiooni vahelist suhet. Väga oluliseks küsimuseks tema jaoks oli: kuidas säilitada traditsioonilisi väärtusi uutes tingimustes?
Kas poliitilised struktuurid toetavad või takistavad neid muutusi?
Ta leiab, et eesmärgiks peaks olema tasakaalu leidmine individuaalsete õiguste ja ühiskondlike kohustuste vahel.
Selle tasakaalu leidmiseks peaks filosoofia pöörduma tagasi oma ajalooliste juurte juurde. Niisiis tuleks kõigepealt oma ajalooga tegelda. See võimaldaks sügavamalt mõista oma eksistentsi.
Nendes aruteludes oli Ritter mõjutatud Martin Heideggeri fenomenoloogiast ja Hans-Georg Gadameri hermeneutikast.
Ta rõhutas, et meie kogemused ja maailma mõistmine on omavahel tihedalt seotud. Filosoofia peaks avama nende tõlgenduste mitmekesisust.
Kultuuri süvaprobleemide kõrval tegeleb Richter ka kaasaegse kultuuri kriitikaga, rõhutades massikultuuri ja tehnoloogia mõju inimeste elule ja väärtustele. Tema arvates seisab siin oht selles, et tehnoloogia ja massimeedia lahjendavad inimese sügavamat kultuurilist ja eksistentsiaalset kogemust.
Teiseks selle perioodi tähelepanuväärseks konservatismi esindajaks on väga mõjukas saksa-ameerika filosoof Leo #Strauss (1899-1973).
Strauss oli #loomuõiguse suur toetaja. Ta väitis, et on olemas inimese loomusest tulenevad universaalsed ja muutumatud moraalsed tõed. Need tõed peaksid olema aluseks poliitilisele ja sotsiaalsele korrale.
Loomulikult tulenes sellest seisukohast moraalse relativismi kriitika.
Strauss uskus, et uus-aegsed filosoofid nagu Machiavelli, Hobbes ja Nietzsche lõid eeldused nihilismile ja relativismile. Tänu neile kaotas poliitiline filosoofia oma algse eesmärgi - mõista, milline on parim eluviis.
Samas peab ütlema, et kuigi Strauss kristiseeris kaasaegset liberalismi ja demokraatiat seoses nende relativismi ja sekularismiga, ei olnud ta siiski ka nende süsteemide otsene vastane.
Otseselt reaktsiooniliseks mõtlejaks on sellel perioodil aga šveitsi-saksa kirjanik ja ajakirjanik Armin #Mohler (1920-2003).
Ta leiab, et konservatiivsus peab olema revolutsiooniline, mitte mingi "aiapidajate konservatism". Tema jaoks on eelpoolnimetatud seisukohad liialt pehmed.
Mohler arvab, et konservatiivne #revolutsioon võiks olla alternatiiviks liberalismile ja kommunimile. Selline konservatism oleks siis küllaldaselt dünaamiline ja radikaalne. Rahvuslasena uskus ta rahvusliku identiteedi tähtsusse ja vastandus kosmopolitismi ja globalismi ideedele.
Liberaalne demokraatia soodustab tema arvates lihtsalt dekadentsi ja kultuurilist allakäiku. Mohler kritiseeris materialismi, sekularismi ja tehnokraatiat.
Tulles tagasi okupeeritud Eestisse, peab ütlema, et siin oldi sellistest poliit-filosoofilistest mõtetest kaugel. Meie reliikvia oli "vabadus" ja selle hääl Vaba Euroopa.
Kirikuelus valitsesid ikka veel auväärsed Eesti Vabariigi agegsed traditsioonid. Tõsiusklikke kandis vennastekogudusliku ja uuspietistliku konservatiivsuse paatos seda nii riietuses kui muusikas.
Ideaaliks olid selged piirid "maailma" ja koguduse vahel.
Usklikud teatris ja kinos ei käinud. Olid need ju osa selle maailma vaimsest toidlauast ja valitseva reziimi ideloloogilise võitluse relvad. Lapsi pandi õppima põhiliselt muusikakooli, et koguduses oleks muusikuid võtta. Uklike õpingud humanitaarainetes olid piiratud, sest need eeldasid ideoloogilist küpsust. Üle jäi kas inseneri või muusiku karjäär.
Abielu oli au sees ja abielulahutust pandi pahaks isegi komparteis. Homosuhted olid kriminaliseeritud. Kogudustes polnud põhjust neist asjust mõeldagi.
Kuid välise surve all hakkasid noorema põlvkonna keskel arenema ka kirikute vahelised oikumeenilised suhted. See oli muidugi midagi uut.
Uued tuuled ja senise traditsioonilise kogudusliku korra lõdvenemise tõi aga kaasa hipiliikumisest inspireeritud "Jeesus revolutsioon".
Üldkokkuvõttes oli "meie reliikvia" ikkagi vabadus.
Järgmine kord räägime konservatismist 21. Sajandil. Seegi algas juba "valge laeva" tulekuga 90-ndate alguses.
@JoosepTammo
Негізгі бет Konservatismi mitu nägu (4) Pärast 1945 aastat...
Пікірлер